mikael
Uusi tallilainen
Posts: 5
|
Post by mikael on Jun 7, 2024 12:22:45 GMT
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEgYFd8nSdEibYb0tzhG9HnXACKwTXliCIndg4klJx2u_V6vRJ-HnStKDEi5_NeegHpTW_3FfBo-3FyawsWJyNwQyxksXovrc6N31A4izW-SA3SB8kgfIl-AJPN1m9FAj5GT62iF5kUQjek/s400/mikael-apa-taustalla.png) Mikaelin ja Apassin instatili on keksitty.
Täällä tarinoivat Mikael Kontiokorpi sekä hänen lapsensa Apassi Kontiokorpi ja Plösö Kontiokorpi. Mikaelin ja Apassin omat sivut.
|
|
mikael
Uusi tallilainen
Posts: 5
|
Post by mikael on Jun 7, 2024 12:33:21 GMT
Ensinäytös
Paluumuuttaja
Olin tullut reppu selässäni ja Plösön nahkaremmi kourassani tähän ihmeelliseen maahan, enkä ottanut sen enempää mukaan lähtiessänikään. Kämppikseni Dax jäi sohvalle, jonka olimme ostaneet yhdessä, pelaamaan PlayStationillaan, jonka hän oli ostanut yksin. Omaan huoneeseeni jäi jätesäkki puolillaan vaatteita, koska se ei mahtunut enää roskikseen, ja patja lattialle sekä pari julistetta seinille. Niin ja verhot, ne siniraitaiset, nekin jäivät, koska Dax piti niistä. Jätin nuhjuuntuneet astiat keittiön kaappeihin, ja suurin osa niistä oli muutenkin Daxin, ja avaimen jätin pöydälle ilman avaimenperää. Sen pidin muistona Daxista. Hän oli tilannut sen jostain Internetin halpakaupasta, ja siinä luki Mojo Dojo Casa House. Se ei ollut tarkoitettu minulle lahjaksi, vaan Daxille ihan omaksi, mutta olin ruinannut sen kevään mittaan.
Apassi lähti hieman etukäteen, ja niin minä jäin muutamaksi viikoksi Murun kanssa kahden. Taisin olla tullut allergiseksi sille, koska silmiä pisteli ja nenä alkoi aina vuotaa, kun vietin sen kanssa viimeisiä yhteisiä hetkiä. Sillä oli ihan järjettömän pitkä harja, melkein yhtä pitkä kuin Apassilla, sillä en ollut koskaan malttanut leikata sitäkään. Yhtäkkisestä allergisoitumisestani huolimatta pyyhin siihen pisteleviä silmiäni. Se oli niin kaunis hevonen, niin kovin kiltti ja hyvä hevonen, mutta minulla ei ollut muuta vaihtoehtoa kuin jättää se mustangiyhdistyksen hoivaan. Saisin kuulla sen kuulumisia, saisin kuulemma vaikka soittaa sille videopuheluita, mutta mukaani en saanut sitä ottaa. Mustangi ei saanut koskaan poistua maasta, jos se oli kerran ollut villi. Toinen oli onneksi Apassin laita. Se ei ollut kotoisin täältä, joten sen sain taluttaa kuljetusautoon ja lähettää matkaan edeltä. Se lähti hiljaisena ja mustana niin kuin vastahakonen varjo, ja minä heilutin kättä niin kauan kuin traileri näkyi. Tunne oli sama kuin lapsena, kun eksyi Vaasan Anttilassa äidistä.
Hevosallergia muuttui vain pahemmaksi, kun istuin lopulta eräänä päivänä itse bussissa, ja vielä pahemmaksi, kun matkustin taksilla, ja vielä sitäkin hirveämmäksi, kun olin lentokoneessa. Lisäksi taisin olla saamassa sydänkohtauksen. Rintaa nimittäin puristi niin kipeästi, ettei sitä meinannut uskoa todeksikaan. Niin vain kuitenkin selvisin lennosta ja sain nukuttuakin linkkuveitsen muotoisessa asennossa reppuni päällä, vaikka unessa minun Muruni katsoi haastaan yhä uudelleen ja uudelleen nousevaa lentokonettani.
Rättiväsyneenä Suomen kamaralle rahjustettuani ja lentokentän suuren eteishallin puolelle hinauduttuani minuun tömähti voimalla pieni, rastapäinen jokin. Se puristi puukeppimäisen ohuet kätensä vyötäröni ympärille, kun ei muuhun yltänyt, ja minä taputin sen päätä. Se oli Inka ja se alkoi nauraa. En tiedä, mille se nauroi, mutta minä nauroin sille.
"Mitäs Mikael?" tervehti Inka ihan niin kuin olisimme nähneet vasta eilen emmekä viimeksi viisi vuotta sitten, ellei parin vuoden takaista viikon pikanäkemistä jouluna laskettu. "Mä luulen et mulla on sydänkohtaus", sanoin viimeisimmät kuulumiseni, ja Inka nauroi taas kauan aikaa ennen kuin sai puhuttua. "Miten mua ei ollenkaan yllätä, että jätkä on vuosikaudet poissa kotoa ja ensimmäinen mitä se mulle sanoo on jotain sen luulosairauteen liittyvää?" "Ei kun oikeesti mun rintaa puristaa ja tuntuu kun mä olisin jossain tynnyrissä." "Sulla on ikävä Murua", Inka sanoi hyvin hitaasti ja painokkaasti. "Senki talipää." "Ai jaa. No. Miten Ramses ja Hercules voi?" Sillä kertaa Inkan katse oli sirrisilmäinen ja ihmeen vino, ja taas kesti kauan ennen kuin hän vastasi tiedusteluuni kesyrotistani, joita hänen oli ollut määrä hoitaa matkani ajan. "Mikael kuule kun ei kesyrotat elä seitsemänvuotiaiksi millään. Hercules oli melkein kaksi jo kun sä jätit sen mulle, eikä Ramseskaan paljoa nuorempi." "Ai jaa? No miten ne sit voi?" "Ne on kuollu, Mikael. Ne kuoli tammikuussa kakskytkakskyt. Ensin tonen ja sitten toinen. Mä hautasin ne sun porukoiden pihaan seuraavana kesänä siitä. Mä lähetin sulle kuvankin kuinka niillä oli pienet kivet ja istutettu niitä lobelioita siihen!" "Jaaha. No. Sitten mä haluan kotiin", ilmoitin, kun kerran ei ollut rottia tiedossa. "Siis sun porukoille?" "Ei kun mun omaan kotiin." "Nonni. Missä sun koti mahtaa nykyään sitten sijaita?" "Tervalassa", väitin varmasti, mutta mietin, olikohan se kuitenkin Tervasto tai Tervajoki. Sieltä kuitenkin olin löytänyt kivan vuokra-asunnon. Tai no, ihan hirveän oikeastaan. Mutta siellä oli kiva talli Apassille. Tai ainakin rauhallinen. Tai ainakin se oli näyttänyt kuvissa sellaiselta, että voisi olla rauhallinen. Ja se oli halpa. "Tervalassa!" Inka kuitenkin huusi. "Se on jossain, emmätiiä, Savossa! Sä et ole koskaan edes ollut siellä! Sä et ole koskaan ollut edes koko Savossa!" "Niin?" "Voi Mikael! Miten sä aina tempaiset jotain?"
Inkan tehtävä oli ollut etsiä minulle auto ennen kuin saapuisin. Hän oli pysynyt seitsemäntuhannen euron budjetissa vain nipin napin ja tullut hakemaan minua punaisella Renaultilla, joka oli nyt minun. Se haisi oudolta, mutta ei voi mitään. Tuskin mikään auto haisisi samalta kuin vihreä Fordini oli haissut. Vähän niin kuin koiralta ja samalla jotenkin kostealta. Nakkasin Rellun takapenkille repun, jossa oli koko maallinen omaisuuteni. Plösö hyppäsi itse perässä, ja sen jälkeen ajoin kaupan kautta Inkan kotiin. Tarvitsin eväitä ja ennen kaikkea tarvitsin Vaasan Ruispaloja. Minulla taisi olla jokin puutostila, kun nousi niin paljon sylkeä suuhun. Varmaan kuidunpuutos. Päätin googlettaa, mitkä ovat kuidunpuutostaudin oireet, mutta unohdin päätökseni kai jossain vaiheessa.
Inka oli muuttanut sillä aikaa, kun olin ollut reissussa. En tykännyt uuden asunnon vessan kaakeleista, tai siis siitä, miltä ne tuntuivat jalkojen alla kun seisoin suihkussa. Se oli ylähuulta kipristyttävä tunne. Sellainen, että teki mieli heilutella sille sormiaan käsivarret linkussa. Kävin kuitenkin suihkussa sekä illalla että aamulla, mutta hampaat harjasin vain aamulla, koska nukahdin vahingossa liian aikaisin. Plösön hampaita ei kukaan harjannut. Sitten minä lähdin. Tai no, ensin räpläsin radiota hyvän aikaa Inkan taloyhtiön vieraspaikalla, jotta sain yhdistettyä puhelimeni siihen bluetoothilla, ja sitten minä oikeasti lähdin, eikä autossa ollut muuta kuin minä, Plösö, repullinen tavaraa ja ihan sairaan hyvä lohileipä, jonka Inka oli tehnyt ja jonka söin aivan liian nopeasti niin että tuli nälkä ennen kuin olin Apassin luona.
|
|
|
Post by Juulia on Jun 8, 2024 14:10:11 GMT
En malta odottaa, että tämä tarina saa jatkoa ja saan tietää mitä seuraavaksi tapahtuu! Saattoi muuten olla hyvä idea ottaa se Mojo Dojo Casa House avaimenperä mukaan, se saattaa sopia just eikä melkeen uuden kodin fiilikseen. Ja ehkä sieltä uudesta kodista paljastuu jotain kivaakin, ei ehkä kesyrottia, mut jotain?
|
|
mikael
Uusi tallilainen
Posts: 5
|
Post by mikael on Jun 10, 2024 9:32:39 GMT
Apassi palaa kotiin
Apassi ei ollut ollenkaan iloinen, kun oli ollut täysihoidossa ilman minua. Se näytti heti katkeralta siitä, että olin sen sen mielestä hylännyt, ja oli muutenkin syyttävä. Osoitteli oikein korvillaankin ihan mihin sattuu eikä tapansa mukaisesti minua kohti. Mutisin sille niin hiljaa, ettei sen väliaikaisen majoituksen isäntä mielellään kuulisi, etten minä sitä hylännyt ollut, mutta se vain tuhautteli pitkää nokkaansa ja katseli muualle narunsa päässä. Se ei olisi halunnut mennä kuljetuskoppiin sitten millään, enkä ihmettele. Sitä pelotti, että se joutuisi taas yhtä pitkälle matkalle. Vakuutteluni siitä, että nyt mentäisiin vain alle parin tunnin reissulle, ja vieläpä yhdensuuntaiselle, kaikuivat kuuroille mihin sattuu osoittaville korville. Lopulta se lupsautti korvansa luimuun ja tömisteli mielenosoituksellisesti rampin ylös. Jos se olisi osannut, se olisi pamauttanut rampin kiinni perässään.
"Eksä paa sille mitään suojia?" huuteli sinipaitainen, silmiään auringolta kädellään varjostava isäntä, jonka mahtavaa vatsaa verhosi sininen tiukasti napitettu paita. Kymmenen vuoden päästä minulla voisi olla samanlainen vatsa. Se olisi jotenkin tosi perinteisen setämäistä. Apassi ja Mikael-setä, ikuisesti yhdessä. "Emmä", huusin takaisin: suoraan kysymykseen suora vastaus. Isännän ilme näytti samalta kuin meidän äidin silloin sata vuotta sitten, kun olin kertonut, että alan pitää onlyfans-sivustoa ja hommata helppoa rahaa. En koskaan oppinut, miten sellaista pidetään, joten se asia ei toteutunut, mutta ilme oli silti sama. Heilautin kättä ja niin me olimme tien päällä, mutta luojan kiitos yhdessä tällä kertaa. Perhe oli niin koossa kuin se pystyi olemaan: minä, herra Apassi Kontiokorpi ja neiti Plösö Kontiokorpi.
Automatkalla kuuntelin antaumuksella radiota. Säädin kanavan iskelmälle, koska sieltä tuli pelkkää suomenkielistä musiikkia, ja koska Suomipop ei kuulunut. Lentokoneessa kokemani sydänkohtaus oli poissa, kun sain laulaa vaihteeksi ajomatkalla suomeksi. Itse asiassa sydämeni tuntui olevan terveellisempi kuin aikoihin. Taisin jäädä toistaiseksi henkiin. Toivoin vain, että meillä olisi Apassin kanssa ollut vaikka radiopuhelimet, niin että olisimme voineet laulaa yhdessä. Apassi nimittäin tykkäsi laulaa, mutta Plösö ei. Tai ainakin Apassi tykkäsi kuunnella. Tai ainakin sen oli pakko kuunnella, kun lauloin maastossa. Plösö ei koskaan sanonut mitään ääneen, ja maastossakin se juoksi niin lujaa ettei ehtinyt kuuntelemaan. Isolla tiellä rullasin ikkunat auki, mutta sitten rullasin ne kyllä heti takaisin kiinnikin, kun koko maailman kaikki ilma tukki väkisin pienen Rellun hyttiin ja Plösö aivasteli niin kuin riivattu. Silti oli vapaa olo ikkunat kiinnikin.
Navigaattori ohjasi väärin, tai oikeastaan en kuunnellut sitä tarpeeksi tarkasti kun tuijotin Tervalan kylässä ränsistynyttä kylttiä, jossa luki PEHMISTÄ. Se näytti siltä, ettei mistään oikeasti saisi pehmistä, mutta olisi ollut kiva kokeilla. Ehkä se oli siinä kesämökkiläisiä varten, ja jostain saisi vaikka Juhannuksena sitä pehmistä. Plösön kanssa ei kuitenkaan viitsinyt mennä seikkailemaan ja etsimään, koska se olisi halunnut minun pehmikseni omansa lisäksi niin kuin aina. Niin ja oli kuljetuskoppikin perässä. Oli jo riittävän tuskaista kääntää auto kopin kanssa jossain ihme kinttupolun risteyksessä ja köröttää takaisinpäin.
Joo, ei ollut mitään viittaa sinne Rihtiniemeen. Tiesin kuitenkin, että käännyin ihan oikeaan pihaan. Meitä vastaan juoksi nimittäin koira, ja jos jossain oli hevosten lisäksi koirakin, niin se oli meille oikea paikka, olkoon se Rihtiniemi tai sitten joku muu. Jätin auton niille sijoilleen keskelle pihaa ja päästin Plösön heti ulos. Se pissasi marjapuskaan ja tuijotti pää ylhäällä vierasta koiraa, joka oli sen värinen kuin sillä olisi frakki päällä. Plösö on sellainen huumorintajuton aina aluksi.
"Sun pitää olla sille kiltti", sanoin jäykistelevälle Plösölle, kun vieras koira kumarteli sille pallo suussaan ja kutsui leikkimään. Plösö tuumi, ettei se tiennyt tuollaisista pingviininvärisistä, että miten niiden kanssa toimittiin. "Meet vaan ja leikit niinku aina ennenkin! Mee, ota pallo pois!" Plösö sanoi, ettei se viitsi kyllä juosta, kun oli kuuma ja kaikkea. "Sä oot maannu koko päivän, niin että mee vaan." "KAAPO!" kuului silloin niin, että minä, Plösö ja pingviinikoira teimme kaikki heti asennon. "Ootsä Kaapo? Mä en oo ainakaa Kaapo", kuiskasin sille vieraalle koiralle salaa, mutta ei se sanonut mitään. "Hei? Onks toi sun koira?" kysyi se Kaapoa kutsunut, joka juoksi meitä kolmea kohti. Se oli sellainen joku nainen. "Eiku toi vaan oli ottamassa vastaan meitä, mutta Plösö on mun koira." "Plös -- jaa sunhan täytyy olla se Mikael. Terve! Me puhuttiin puhelimessa. Mä oon Juulia."
En ymmärrä, miksi minun täytyi olla se Mikael, mutta käsitin, ettei Plösön paikka ollut juosta täällä vapaana niin kuin edellisellä kotitilallaan Orange Wood Ranchilla. Olin jotenkin kai ehtinyt sisäistää sen maailmalla yleisen menon, että koira oli tervetullut miltei joka paikkaan ja kulki tavallisissa puistoissakin irti. Onneksi Plösöllä oli naru mukana takapenkillä, niin että köytin sen trailerin aisaan varjoon ja kiersin trailerin takapuolelle. Siellä se Juulia jo aukoi hakoja, ja vaikka se oli ihan ihmisen pituinen ja olisi pärjännyt yksinkin, menin toiselle reunalle aukomaan itsekin. Niin varmaan kuului tehdä, kun minun hevostani siinä purettiin. Laskin lastaussillan ja siellä häämötti minun Apassini pylly hämäryydessä niin kuin karvainen musta kuu.
"Oi että, onpa se paljon pienempi kun mä luulin! Eikös niin, että päästetään tää sun poni ensin tuonne ulos ja sitten mä näytän mihin sä voit laittaa sen tavarat? Varmaan sillä on kiire vähän venytellä jalkoja matkan päälle. Menikö hyvin matka? Löysit helposti tänne?"
Niin joo, muistin yrittäessäni kaapia vastauksia kokoon kaikkiin niihin kysymyksiin. Apassi oli aloittanut uuden elämän. Olin väittänyt vakaasti, että minulla oli risteytysponi. Me olimme peitetehtävässä. Mikael ja Apassi, Apassi ja Mikael, risteytysponiseikkailu, agentti Apassi ja hänen uskollinen Mikaelinsa uudessa elokuvassaan Apassi ja Mikael risteytysponeina, tulossa elo--
"Jessus mikä harja!" Juulia ihmetteli silmät yhtä ymmyrkäisinä kuin Daxin kameran objektiivit ja keskeytti pääni soittaman risteytysponien rampinlaskeutumisteemamusiikin. Se vaikutti sellaiselta tyypiltä, joka tykkäsi puhua. Sitä parempi. Sellaiset tyypit eivät huomanneet kaikkia niitä hetkiä, kun en osannut sanoa itse oikeita asioita oikeisiin aikoihin. "Joo mä en oo malttanu leikata sitä", sanoin toivottavasti pahoittelevasti. "...ikinä..." "En mäkään malttais tommosta leikata! Heippa Apassi. Heippa. Älä kuule murehdi. Sulla lähtee varmasti meneen täällä hyvin." Apassi mutisi minulle, että se tykkäsi tuosta tyypistä. Se oikein höristeli pikkuisen lyhyitä korviaankin, vaikka ei ollut tainnut antaa vielä minulle anteeksi, kun sen hylkäsin. Olisin käskenyt sen sanoa mielipiteensä itse sille Juulialle, mutta en kai nyt ihmisten aikana voinut. Pianhan kaikki luulisivat, että olen niitä, jotka juttelevat hevosille niin kuin ihmisille. "Miksihän sä oot pitäny sen muuten orina? Jos saa kysyä?" Juulia kysyi ja nytkäytti niskaansa ihan samalla lailla kuin meidän iskä, kun se halusi että minä tai koira seuraisimme. Päätin seurata tätäkin nytkähdystä. Se oli selvästi oikea ratkaisu tälläkin kertaa, koska se Juulia lähti liikkeelle samalla hetkellä kuin mekin Apassin kanssa. "Mulla on tästä niin omituinen kauppasopimus, että mä en saa ruunata sitä", sanoin totuudenmukaisesti, vaikka se kuulostikin hullulta risteytysponin ollessa kyseessä. En keksinyt mitään sopivaa valhettakaan. "Onkohan se aivan laillista vaatia sellaista?" On se. Se on mustangi. Yhdistys määrää kaikesta mahdollisesta. Älä sitä sano, Mikael! "Jaa-a. Toivottavasti on, etten mä oo huvikseni pitäny oria." "Vaikeempaa keksiä sille vaan tarhajärjestelyitä. Siis kyllä me keksitään, mutta se on sama homma joka paikassa. Ruunat monesti saa mihin vaan..."
Apassilla oli tarhassa koivu. Se alkoi ottaa raviaskeleita sieraimet suurina jo hyvissä ajoin. Annoin sille tilaa kääntyä portilla minua kohti ja päästin sen riimunarustaan. Sen haalistuneensininen riimu jäi sille päähän, mutta se ei haitannut yhtään, kun se laukkasi niska etukenossa ja korvat luimussa, liusui pysähdyksiin niin että pohja pöllysi ja rojahti sitten kyljelleen piehtaroimaan.
"Se tykkää", suomensin kaiken varalta. Dax oli ollut aina välillä mukana katsomassa Apassia ja Murua, eikä erottanut vihaista hevosta iloisesta. "Mä huomaan", Juulia sanoi sillä äänellä kuin Inka aina tervehtiessään minua tai normaalit ihmiset tervehtiessään Plösöä. "Pian se menee juomaan -- noni. Ja sitten se tulee vielä takaisin. Apassi tuu! Iskä on täällä!" "Ai sä oot sen iskä?" "Joo mä oon sun iskä aina. Ei se haittaa että sä oot adoptoitu. Kato miten sitä kutittaa aina tästä."
Apassi oli hevonen, joka suuteli suoraan suulle. Ei se kauhean hyvä suutelija ollut: kunhan roikotti märkää turpaansa suukotteluetäisyydellä ja näytti hölmöltä. Suudelmoitsijan lisäksi se toimi joskus rumpunani, kun lauloin sille siitä itsestä, mutta en kai minä nyt ihmisten aikana viitsinyt semmoisia. Rummutin kuitenkin vähän sen poskia, kun se melkein pyysi. Sillä aikaa Juulia vaihteli painoaan jalalta toiselle niin kuin meidän äiti silloin, kun vei joskus Plösöä pihalle sen ollessa vielä pentu, eikä se suostunut pissaamaan. Nyt mitään koiria ei ollut kuitenkaan missään, joten kai se sellainen levottomuus oli vain sen Juulian tapa. Tai sitten se yritti taas viestittää jotain niin kuin aiemmin pään nytkäytyksellään. Ei se mitään: kyllä minä sen elekielen jossain vaiheessa oppisin ulkoa.
"Mä voisin tässä välissä näyttää, mihin sä voit laittaa Apassin tavarat?" se Juulia lopulta sanoi melkein kysyvästi ja nytkäytti taas päätään niin kuin koiralle. Painoin mieleeni, että se ele tosiaan oli Juulian kielellä sama kuin "tule tänne" oli minun kielelläni. Heti kun kävelimme, sen Juulian täpistely loppui. Kai se oli vähän niin kuin Apassi, ettei tykännyt vahdata paikoillaan jos sitä ei silittänyt. Enkä kyllä rupeaisi ihmisiä silittelemään niin kuin hevosia. Leviäisi pian outoja juoruja. Ehkä Juulia rauhoittuisi myös jos sille juttelisi, niin kuin Apassikin. Päätin koettaa ennemmin sitä ja höpöttelin säästä, maisemista ja Suomesta.
Niin minut johdatettiin Apassin ja Apassin oman koivun luota talliin, joka oli ollut navetta, ja joka oli paksujen seiniensä takia ihanan viileä. Varustehuone oli heti siinä karsinoiden vieressä, ja Apassin tavaroille oli pieni hylly ja seinässä koukku. Nostin sen riimunarun satulalle tarkoitettuun koukkuun.
"Valmis", totesin. "Miten niin valmis? Etkö sä hae sen satulaa? Ja kaikkea?" "Ei sillä oo. Me tultiin ulkomailta. Tulee melkein halvemmaksi myydä vanha ja ostaa uus. Mutta mä oon tilannu sille toisen riimun kyllä. Se on vaan postissa tulossa vasta. Mitään satulanmyyjää mä en oo vielä etsinyt." "Eikö sillä oo siis mitään mukana?" "Ei kun ai niin joo, mulla on repussa sen harja ja kaviokoukku." "Harja? Yksi harja?" "Joo." "Ja kaviokoukku." "Joo." "Ei vaikka pääharjaa erikseen? Lointa tai jotain?" "Noup."
Sain taas osakseni sirrisilmäisen, äitimäisen onlyfans-tuomiokatseen. Sitä venytettyä just-sanaa, jonka äiti sanoi sen ilmeen pariksi, ei kuitenkaan tullut, mutta se ilme taisi yksinkin tarkoittaa samaa asiaa. Pitäisi kotona soittaa Inkalle videopuhelu ja kysyä, että mitä ihminen oikein meinaa, kun se katsoo noin.
"Kyllä mä hommaan sille kaiken mitä se tarvii", vakuutin, kun hiljaisuus ei loppunut. "Mä oikeasti kirjaimellisesti tulin eilen Suomeen." "Ai niin, mä en kysynytkään muuten että miksi sä palasit Suomeen", Juulia sanoi pää kallellaan. Sille olisi sopinut sellaiset pitkät kultaiset korvikset, mutta ei sillä ollut nyt mitään. Pään kallistaminen tarkoitti monesti, että ihminen kysyi jotain, vaikka varsinaisesti ei ollutkaan esittänyt kysymystä. Päätin vastata parhaani mukaan kysymykseen, jota ei ollut esitetty. "Mä vaan halusin takaisin kotiin. Kaikki puhui kuitenkin vierasta kieltä oudolla korostuksella ja mulla ei Daxin lisäksi ollu ketään kav..." Nielaisin loput. Inka oli noin miljoona kertaa sanonut, ettei tarvitse lörpötellä, mutta aina se unohtui. "Joo", se Juulia tuumasi suurin piirtein oikean vastauksen merkiksi ja nyökytti ilmeisesti ymmärtäväisen näköisenä, tai sitten sen suu oli jonkin muun takia mutrullaan. "Tulisiksä vaikka juomaan kupin kahvia, niin käytäis läpi tallin rutiinit ja sellasta?" se kysyi sitten.
Juulian kulmakarvat olivat koholla ja suu taas oiennut ihan tavallisen näköisiksi. Yritin päätellä, pitikä nyt mennä kahville vai kieltäytyä kohteliaasti. Kaikki kahvikäskyt eivät olleet kuulemma kahvikäskyjä. Vitsit kun ihmiset puhuisivat yhtä järkevästi kuin hevoset. Niiden kanssa ei tarvinnut koskaan arvailla.
"Joo, mutta mulla on Plösö vielä autossa kiinni enkä mä voi jättää sitä, niin voidaanko olla vaikka pihalla?" "Onko se kiltti?" "Vähän huumorintajuton mutta joo." "Mitäpä jos otat sen mukaan tonne niin pistetään Kaapo olohuoneeseen ja otetaan Plösö keittiöön?" "Siitä lähtee sitte karvaa." "Ei haittaa." "Siitä lähtee siis oikeasti karvaa eikä mitään kahta karvaa." "Meillä on kuule karvaa. Mulla on hevosia, ja sisällä asuu Kaapo ja kissa kuitenkin." "Ai kissa!" "Joo."
Niin sitä mentiin. Pidin tarkasti nurkkia ja pintoja silmällä kissan varalta, mutta ei sitä näkynyt. Tuntui vähäsen samalta kuin silloin, kun Inka sanoi, että minun rottani kuolivat, mutta se olo ei ollut ihan yhtä voimakas. Voisin nimittäin nähdä sen kissan vielä joskus, jos kävisi hyvä tuuri. Ehkä se antaisi silittää itseään. En muistanut laittaa sillä kertaa kahviin ollenkaan maitoa, mun yritin seurata samaan aikaan sekä kissan mahdollista olinpaikkaa että tallin aikataulujen esittelyä.
|
|
|
Post by Juulia on Jun 13, 2024 18:27:10 GMT
Minusta on ihan hirveen kiva lukea, millaisia havaintoja Mikael tekee ympäristöstään ja ympärillä olevista uusista ihmisistä. Tuntuu että itselle ennestään tuntemattomaan hahmoon on paljon helpompi tutustua kun pääsee näkemään maailmaa hahmon silmien läpi. ![:)](//storage.proboards.com/forum/images/smiley/smiley.png) Tarhajärjestelyitäkin pitää ehkä syksyn tullen ja laidunkauden loputtua katella vähän uusiksi, että Apassi saa pitää sen oman uuden tarhansa ja koivunsa. Voikohan se tarhata ruunan tai toisen orin kanssa? Karsinapaikkaakin vähän mietin, että tykkääköhän Apassi olla siinä heti varustehuoneen vieressä vai haluaako se käytävän perälle rauhallisempaan paikkaan?
|
|
mikael
Uusi tallilainen
Posts: 5
|
Post by mikael on Jun 15, 2024 17:44:23 GMT
Mikael, lampuri
"Tuu", komensin kypärä jo valmiiksi päässä Apassia, joka vahtasi koivunsa alla silmät sen verran puolitangossa, ettei se tosiaankaan ollut tulossa. Apassi vain huokaisi syvään vastaukseksi ja oli että tuu itte tänne ottamaan aurinkoa mun kanssa. Ei mennä mihinkään. "Eikä kun siitä on vuosia kun mä oon ratsastanu sulla täällä, niin nyt tulet. Pian alkaa kumminkin taas kuumat säät." Apassi väitti, ettei sitä haitannut muka kuumat ollenkaan, ja kehtasi vielä sanoa, ettei minulla ole sille sitä paitsi satulaakaan. "Sun terapiavyö tuli postissa, niin että älä yhtään yritä. Tuu jo." Apassi haukotteli, että sun mieliksi sitten, mutta kauaa ei olla, ja lähti polvet naksahtaen etenemään hidasta käyntiään portille. "Keitä täällä on tänään? Siis ihmisiä? Muita kun se Juulia?" kysyin siltä. Apassi tuumi, ettei se tiedä ketään nimeltä, kun kukaan ei ymmärrä esittäytyä sille. Kuulemma jotain muitakin oli, mutta ei se osannut sen tarkemmin kertoa. "Oot sä kanssa huono kätyri. Pistä pää tästä lenkistä, hieno, ja sitte odota kun mä laitan tän..."
Terapiavyö oli kauhean kiva kapistus. Vieraisiin maastoihin ei tohtinut mennä ihan kokonaan ilman satulaa. Tiedä vaikka olisi peuroja siellä, eikä Apassi välttämättä muistaisi niitä tai muutakaan pelottavaa. Se oli ollut Suomessa aikoinaan vain niin vähän aikaa. Edellisessä paikassamme se ei ollut pelännyt oikeastaan mitään, mutta kun se oli kuitenkin hevonen. Kaiken lisäksi sillä saattoi olla ylimääräistä virtaa pitkän seisoskelun jäljiltä, vaikka se haassa kuinka haukottelikin. Oli hyvä olla olemassa jokin muukin kahva Apassin niskahiusten lisäksi, josta pitää kiinni tarvittaessa. Sitä paitsi terapiavyön kahvojen alle sai polvet, jos meno oli liian lennokasta. Olin kokeillut. Annoin Apassin hieroa poskiaan ja silmiään käsivarteeni ennen kuin kapusin kauhealla vaivalla aidan päältä sen selkään. Vitsi, oli varmaan reumatismi tullut kun oli pitänyt matkustaa niin paljon viime aikoina, tai ehkä jokin muu niveltulehdus. Onneksi Apassi oli ihan kääpiö oikeisiin hevosiin verrattuna. Ei tarvinnut kauhean korkealle vuorikiipeillä. Pian jo puristin sen kaulanarua ja niskatöyhtöä otteessani kun viiletimme eteenpäin.
Juulia oli ihan Google Mapsista näyttänyt, miten pääsisin katsomaan niitä myyttisiä lampaita, joista olin kuullut huhuja naapurilta. Piti vain lähteä maastoesteradalle tontin takaa ja mennä ensimmäisestä risteyksestä vasemmalle. Tai ehkä oikealle. Apassi huiski sääskiä ja muita kammotuksia maata jo laahaavalla hännällään, kun päjötimme polkujen risteyksessä tuumaamassa, kumpaan suuntaan piti kääntyä. Oli turha toivoa, että jossain olisi jättikyltti, jossa lukisi MIKAELIN LAMPAAT TÄÄLLÄPÄIN, kun kerran koko tallillekaan ei osoittanut minkään sortin kyltti.
"Olis pitäny ottaa joku mukaan", kuiskasin hevoselleni, kun olin tähyillyt ympärilleni, ettei ollut ketään kuulemassa. Luulisivat pian, että tapasin alvariinsa jutella Apassille niin kuin joku mielipuoli. Apassi huomautti, että voisimme vielä palata. Talli melkein näkyi. Haassa oli kuulemma tosi hyvä olla. "Me ei olla mitään luovuttajia. Mennään vasemmalle. Ihan samahan se on. Katotaan vaan että ollaan puolentoista tunnin päästä takasin, ettei se yksi huolestu siellä." Apassi, se kelju hevonen, oli sitä mieltä, ettei se yksi, eli se Juulia, missään tapauksessa huolestuisi, mutta se oli väärässä niin kuin yleensä. Kai sen nyt piti pitää lukua, että oli kaikki hevoset kotona tallessa, niin omat kuin vieraatkin. En alentunut vastaamaan Apassin vinoiluun yhtään mitään, vaan tuuppasin sitä kevyesti niskaan ja nytkäytin lantiollani eteenpäin. Nosta laukka sitten, kun et sano mitään kilttiä. Ihme jermu.
Apassi aloitti heti kovin tutun rauhallisen keinuntansa ja ihanan tummanvihreät kuuset alkoivat soljua leppoisasti ohitsemme. Vaikka aiemmin oli kuulunut linnunlaulua, enää ei korvani erottanut muuta kuin Apassin askeleet, kun se huristi korvat tötteröllä eteenpäin. Oli niin ihanan viileää, kivan kosteaa, ja välillä piikikkäät märät oksat läimäisivät paljaita pohkeitani. Siinä laukkaaminen tuntui samalta kuin se, kun lapsena näki mummon pitkästä aikaa. Viimein tuntui, että olin oikeasti palannut kotiin.
Jotenkin päädyimme miltei saman tien täsmälleen siihen, mistä olimme lähteneetkin. "Kuule Apassi. Mä luulen että meidän olis pitäny kääntyä oikealle heti siitä alusta", sanoin hiljaa, kun olin taaksepäin nojaamalla hidastanut ponini ravin kautta takaisin sen pitkäkaulaiseen käyntiin. Apassi väitti, että niin se oli muka alun perin sanonutkin, mutta se valehteli taas. Joskus se oli ihan niin kuin Leijonakuninkaasta se Timon. "Jos sä ravaat tai laukkaat vähän aikaa ihan tosi reippaasti niin me ehditään edelleen nähdä ne lampaat. Mitä oot mieltä? Sä et oo ennen nähny lampaita. Ne on niinku Plösö... Paitsi ettei ne oo yhtään niin kun Plösö. Mutta sä voisit kans tykätä niistä silti."
Apassin niskan asennosta näki, että se halusi juosta vielä. Sen kummempaa neuvottelua ei tarvinnut käydä. Aluksi se oli ollut niin laiska poistumaan koivunsa alta, mutta kun se lähti, kyllä sillä oli kivaa taas. Painoin nyrkkini toistamiseen sen niskaan niin että se ymmärsi lähteä heti reippaasti matkaan. Hiekkatiellä oli hidastettava käyntiin kaiken varalta, mutta tiesin olevani oikealla reitillä tällä kertaa. Sitä paitsi aika nopeasti näkyi niitä lampaita. Ei vitsit, ne olivat totta!
Apassi ei valitettavasti halunnut katsoa lampaita niiden aidan vierestä missään tapauksessa. Se väitti, että tuollaisia petoja oli ennenkin hyökkinyt sen kimppuun, enkä viitsinyt komentaa sitä astumaan ojaan, kun se ei kerran lähelle halunnut. Se ei kuitenkaan koskaan kieltäytynyt huvikseen, niin että nyt sitä oikeasti vähän hirvitti. Tyydyimme siis katsomaan lammaslaitumia tien toiselta puolelta. Olisin halunnut ottaa vaikka kaikki karitsat meille kotiin, mutta vuokranantaja, Plösö ja ainakin Apassi olisivat kuitenkin kieltäneet. Sen sijaan siis nojasin kyynärpäilläni Apassin niskaan, hypistelin sen kotikutoista kaulanarua ja katselin oikein sydämeni kyllyydestä hevoseni mustien epäluuloisten korvien välistä pieniä palleroita, jotka eivät tehneet oikein mitään, sekä niiden palleroäitejä, jotka eivät myöskään tehneet sen enempää. Ne sen kun söivät ja vilkaisivat meitä aina välillä. Se näytti aika rennolta hommalta.
"Joku päivä mä saan vielä luvan mennä tonne noiden kanssa", väitin Apassille, joka ei tietenkään uskonut minua, ja annoin sen lähteä hiipimään takaisin tulosuuntaamme. "Oikeastaan musta vois tulla isona semmonen lammasmies. Mikä se on, hä? Lampuri. Mä kysyn joltain että onks tolla tilalla kenties suurin piirtein mun ikäistä perillistä. Tai no ei sen tarvi edes olla mun ikäinen. Sä voisit sitten hei olla noitten kaa samalla laitumella ja suojella niitä. Käykö? Hä? No ei sitten. Hei mä ajattelin ottaa Kiiskenojalla tänään pari kaljaa niin lähdekkö edes kuskiksi sitten? Apassi? Älä nyt vaan sano että mun pitää hommata kuski ite kun en mä tunne muita kun sut."
|
|
|
Post by Juulia on Jun 16, 2024 13:30:02 GMT
Tämä Mikaelin ja Apassin välinen keskustelu on jotenkin hyvin viihdyttävää luettavaa. Lukiessa tulee sellanen olo että ne on varmaan ehtiny jo kokea yhdessä kaikenlaista ja tuntee toisensa aika läpikotaisin. Ja sitten minusta on oikein ilahduttavaa miten tarinassa ympäristö välittyy tosi tunnistettavana ja sellaisena mitä olen itsekin sen kuvitellut, että on vaan metsää ja sitten yhtäkkiä jotain maagisia lampaita jossain tien poskessa. Ihan tosi kivaa luettavaa ja niin siistiä että kirjoitat näin aktiivisesti! ![:)](//storage.proboards.com/forum/images/smiley/smiley.png)
|
|